Copyright (C) NRK
Den vesttyske ambassaden kl. 11.40
Reis deg opp!
Ut!
Kom ut!
Vil du dø, eller hva?
Ambassadøren - hvor er han?
-Justisminister Geijer? -Ja.
Hallo? Dette er justisminister Geijer.
Altså ...
Forbundsregjeringen har meddelt oss at de har hatt et møte.
Og klokken åtte ble det besluttet, og det er en endelig beslutning, -
- at man overhodet ikke vil løslate noen fra tyske fengsler.
-Ingen i det hele tatt? -Nei. Ingen.
-Vi har spurt ... -Da legger vi på.
-Hva? -Vi legger på. Våre krav står fast.
Men nå er det ikke lenger en forhandling mellom dere og Forbundsregjeringen.
Nå kan dere forhandle med oss ...
Norske tekster: Nina Ring Aamundsen
-Feirer vi noe? -Nei. Jeg trenger hjelp.
-Med Den vesttyske ambassaden. -De fire svenskene i etterforskningen?
Hva er din oppfatning av de fire - som gruppe?
At tre var aktive, og én ble utnyttet.
Helena Stein.
Og nå, 40 år senere, risikerer hun å bli utnyttet igjen - av amerikanerne.
Jeg har vansker med å se vår militære etterretningstjeneste som et redskap -
- for en konspirasjon mot en blivende svensk minister. Hvorfor?
Er det bare slik at CIA vil lage en "port", og at det dreier seg om Stein?
Eller vil de bli kvitt henne?
Visse aktiviteter er gjemt bak et tåkeslør, men det vet du vel allerede.
Du kjenner jo sakkyndige Nilsson, kanskje du skulle ta en prat med ham?
-Én ting til: Ohlsson - hvem drepte ham? -Jeg aner ikke.
At det skulle ha noe med ambassade- dramaet å gjøre, har jeg aldri tenkt på.
Nei, du ... da skal jeg ikke forstyrre deg lenger.
Ikke bli brydd, Johansson.
Det er ingen som riktig vet hva man skal si i en slik situasjon.
Døden er ... frastøtende er vel et godt ord.
Man vil ikke se den på altfor nært hold, det er ikke så merkelig.
Jeg venter på euforien, den opphøyde livsfølelsen, de snakker om.
Når det begynner å nærme seg. Men ... det skjer ikke så mye.
Ingenting, rettere sagt. I det hele tatt.
Jeg er bare redd.
Forferdelig redd.
Jeg våkner om natten av at jeg sitter i sengen og skriker som en stukken gris.
Er dette en jobb for en ekte politimann? Du sa det da du bad meg etterfølge deg.
Jeg kan ha tatt feil når det gjaldt jobben, men jeg tok ikke feil av deg. Du er ekte.
-Hvordan var det med han? -Det blir nok ikke flere besøk.
Hva tenker du på?
Nei ... Alt og ingenting.
Kan du forklare det litt nærmere?
Jeg bad Lewin sjekke om jeg stod i de gamle Stasi-arkivene.
-Men det tar lengre tid enn jeg trodde. -Hvorfor bad du om det?
Jeg ville benytte sjansen. Jeg har ikke alltid vært like tannløs som nå.
Elskling, du er ikke tannløs. Men du har vel ikke akkurat vært revolusjonær.
Si ikke det.
Hva er det? Trives du ikke?
Hjemme hos deg trives jeg forbasket bra.
Jeg burde ha tenkt litt mer før jeg sa ja.
Å vokte maktens korridorer er ikke akkurat min greie.
Jeg liker ikke intriger, klikker og undertekster.
Jeg liker ikke engang å gå i dress.
Jeg er en enkel mann ... med et stort hjerte som banker for deg.
Spesielt enkel er jeg ikke enig i at du er, Lars Martin.
Det hørtes viktig ut.
For noen måneder siden klarte Mike Liska, en kjent CIA-agent -
- og noen nyttige idioter i den militære etterretningstjenesten, -
- å aktivere den henlagte saken om Den vesttyske ambassaden.
Men jeg er overbevist om at du vet dette allerede.
Uansett har vi grunn til å anta at Liska og hans oppdragsgiver, -
- og svenske interesser i den såkalte forsvarslobbyen, -
- vil legge press på Helena Stein hvis hun blir utnevnt til forsvarsminister.
At de sammen har åpnet en "port" de kan sende desinformasjon inn gjennom.
På den måten kan de legge press på Stein.
Det høres litt vel vågalt ut - med tanke på forholdet mellom våre to land.
Men jeg hører hva du sier. Kan du være litt mer presis?
Jeg kan ha misforstått. Eller så venter de bare på at hun sitter trygt -
- før de begynner å stramme skruen. De venter til hun er blitt utnevnt.
Til både hun og de som har utnevnt henne, får så stor fallhøyde -
- at det blir en katastrofe for henne og regjeringen, -
- om skadelig informasjon kommer frem om bakgrunnen og historien hennes.
Og så?
Så kommer de med ønsker om hva hun bør gjøre og ikke bør gjøre.
De høres ikke snille ut.
Men nå er vi advart, og dermed forberedt.
Stein bør takke, ikke uroe seg for at amerikanerne skal rykke i bislet hennes.
-Nei, du kjenner ham, jo. -Hvem da?
Vår amerikanske venn.
Jeg tror ingen her ville blitt overrasket over hvordan Liska tjener til husleien.
Du har aldri møtt Helena Stein. Kanskje du burde det?
Ta en liten diskré titt på henne.
Da ordner jeg det.
18. oktober 1977. Samtale: Theo Tischler og Helena Stein.
-Tischler. -Har du hørt nyhetene fra Stammheim?
Alle er døde: Ensslin, Baader, Raspe.
Selvmord, sier de. Hva har vi gjort?
Ingenting. Helena, vi gjorde ingenting.
-Jo. -Vi hjalp litt til.
-Vi ante ikke at det skulle gå så galt. -Kjell ringer hele tiden.
-Hva vil han? -Jeg vet ikke!
Hvorfor tok han så mange bilder av oss?
-Fordi vi fire var venner. -Venner?
Jeg søkte på Stein før jeg kom hit.
-Stein og Tischler er fetter og kusine. -"Firerbanden".
At man kan være så dum! Vent litt.
Jeg tar tilbake det jeg sa. Stein er med i Ohlsson-drapet.
Hun er med på bildet. "Firerbanden" - det viser til en roman om Sherlock Holmes.
Small, Sing, Khan og Akbar.
Hva gjør vi nå?
Vi må gå gjennom drapet på Ohlsson også.
Jeg husker disse.
Det eneste klare sporet er Bäckströms homsespor - for en drittsekk han er!
Sier du det?
Helena Stein foreleser om en sak hun har ført for SACO i arbeidsretten.
-Johansson. -Eriksson.
Jeg har programmet til en SACO-konferanse.
Den ble holdt samme dag som Ohlsson ble drept.
-Ser du på Melodi Grand Prix? -Nei.
-Og så, da? -Helena Stein var der.
Hun holdt foredrag om en sak hun hadde ført for SACO.
Hun jobbet med arbeidsmarkeds- spørsmål. Ohlsson var der og hørte på.
Jeg gikk selv gjennom listen den gang, i 89.
-Stein og Ohlsson møttes den dagen. -Bra jobbet.
Pia, har vi stemt?
Ser han på Melodi Grand Prix? For et svin!
God morgen.
-Har dere sovet her? -Mm.
-For vi kjenner duften. -Av hva da?
Av gåtens løsning. Da går man ikke hjem, forstår du.
Ok. Ohlsson dør i 89. Hva mer skjer da?
Øst-Tyskland faller sammen. Stasi kollapser.
Stasis papirer blir allemannseie. Horder fra vestmaktene roter i arkivene deres.
Stasi, RAF, Baader-Meinhof ...
En giftig blanding. Stasi visste hvem de svenske terroristene var.
-Hvor vil du hen, Martinez? -Men ...
Da ville jeg vært nervøs, særlig om jeg het Stein.
Og om en type som Ohlsson visste noe om meg, som han kunne utnytte.
-Det kan være hun som gjorde det. -Hva da?
Drepte Ohlsson.
Men Johansson tar ikke "bølgen" når han hører det.
-Vi må få Stein inn i Ohlssons leilighet. -Ring Johansson.
Ja, bare rolig.
Jeg husker at vi fant et par fingeravtrykk vi ikke kunne identifisere.
Ok. Hvem ringer Johansson og ber om lov?
Ole, Dole, Doff ... du gjør det.
-Ja? -Steins fingeravtrykk.
-For å plassere henne i leiligheten. -Hvor sitter avtrykkene?
-På oppvaskbenken og skapene under. -Gjør som vi pleier. Er Martinez med?
Ja.
Én ting til: et håndkle med oppkast, som Bäckström fant i søppelbøtta.
Jeg så bildet.
-Har det blitt oppbevart i en fryser ... -Vi ringer teknisk.
-Da setter vi i gang. -Full rulle!
Det er Steins avtrykk.
-Satan! Nå blir det vanskelig. -Det var du som startet det.
-Og nå? Du bestemmer. -Ikke vær frekk.
-Du høres ut som en i en gammel film. -Og du som en 15-åring.
Det kler deg ikke. Hvordan tolker du avtrykkene?
Hun har vært i Ohlssons leilighet. Kan du bevise at de havnet der drapsdagen?
Nei.
-Har vi noe mer? -Spy i et håndkle som Bäckström fant.
-Späckström, som Jarnebring kalte ham. -Jeg tror at morderen spydde etterpå.
-Vi må sjekke om det er DNA på det. -Teknisk sender oss håndkleet.
Spy er bedre enn fingeravtrykk når det gjelder mord.
Vi får håpe det beste. Enda en ting: Jeg vil se alle åstedsbildene.
Og obduksjonsrapporten og alt annet du tror kan være av interesse.
Jeg vil selv prøve å finne ut hva som skjedde.
Håndkleet ble liggende på Wijnbladhs skrivebord og mugne.
Det var godt innpakket, så det tok tid før det begynte å lukte.
Noen kastet det, uklart hvem. Men jeg bad teknisk om en gammel protokoll.
Fisk og grønnsaker. Og kaffe.
Se her, fra SACOs hovedkontor.
Forelesere og arrangører fikk lunsj; det stod ikke i programmet.
Forrett: lettsaltet torsk, hovedrett: smørflyndre med grønnsaker.
Den som hadde spydd, hadde spist fisk og grønnsaker og drukket kaffe.
-Stein spiste lunsj der. -Men ikke middag. Navnet er strøket.
Ohlsson ble drept ca. kl. 17.
Mm ...
Vil du snakke med henne?
-Nei, jeg kom mest for å se på henne. -Betrakte, beskue, skue.
Iaktta. Ukommentert.
-Undervurdert i våre dager. -Nettopp.
Ohlssons stue. Han selv ligger død ved siden av lenestolen, vendt mot gangen.
-Det så sånn ut. -Jeg vil diskutere det.
Du vil fortelle meg hvordan han havnet der.
Ohlsson sitter i stolen, tar en drink med sitron.
Morderen kommer bakfra og stikker ham i ryggen.
Når morderen drar til seg kniven, skvetter det blod.
Det spruter blod fra såret, både på stolryggen og armlenet.
Se på Ohlssons skjorteerme. Det ser ut som blodsøl på og over mansjetten.
Som om han forsøkte å stryke armen over såret for å kjenne etter.
Hva tror du? Sitter Ohlsson i stolen når gjerningsmannen kommer inn i rommet?
Blodspruten viser det.
Men det ser ut som Ohlsson først gikk mot høyre, for å komme rundt stolen.
Er du sikker på det? Jeg tror at han reiser seg og skriker.
Han raser inn i veggen, faller og lander på magen. Det må ha gått ganske fort.
Nei, så fort gikk det ikke. På dette bildet ser man hvordan han beveget seg.
Det er hele dråper på gulvet, fra såret i ryggen, når han beveger seg til høyre.
Disse dråpene tråkker han i når han skifter retning - til venstre.
Mister drinken, kommer seg forbi stolen, raser inn i veggen og ned på gulvet.
Var du der da det skjedde?
Men hvorfor beveger han seg sånn?
Han vil bort fra gjerningsmannen.
Morderen står på venstre side. Ohlsson beveger se bort fra ham, til høyre.
Gjerningmannen går rundt Ohlsson, som går bakover og faller sammen.
Og jeg tror det er motsatt.
Jeg er enig i det du sier om morderens bevegelser, ellers tar du feil.
Jeg kan ikke se rundt hjørner, så hva mener du?
Det var Ohlsson som prøvde å få tak i gjerningsmannen, ikke omvendt.
Denne morderen trengte han ikke å være redd for - fysisk.
-Men hvorfor naboen til Ohlsson? -Det føltes som om han skjulte noe.
Det var en vaktsom mann. Med kikkhull i døren.
Da det gikk høylytt for seg hos Ohlsson, ville han nok se hva som foregikk.
-Kanskje han t.o.m. så gjerningsmannen. -Hvorfor sa han ikke noe?
Han likte ikke Ohlsson, og han likte ikke politiet heller.
-Det kan ha vært så enkelt. -Eller enda enklere:
Han så ingenting.
Det gjelder Deres tidligere nabo, Kjell Ohlsson. Han som ble drept i 1989.
Sjef for sikkerhetspolitiet? Jaså?
Hvorfor bekymre seg for den lille dritten?
Det gjorde dere ikke da han gikk rundt på gater og torg.
Nei, det kan man jo spørre seg.
Men som De nok forstår, major Carlgren, kan jeg ikke gå inn på detaljene.
Vi undersøker noen tips vi har fått fra forsvarets etterretningstjeneste.
-Du har gått opp i vekt. -Hva?
Kvinnfolk gjør jo det med årene. Én kilo per år, sies det.
Jeg er godt kjent med Deres krigserfaringer, blant annet.
På den tiden lærte man å tie når det ble krevet.
-I motsetning til dagens ... -Løsmunnethet.
Derfor har jeg full forståelse for om De virkelig så noe, at De lot saken ligge.
Pga. offerets fortid, og fordi de som var her, kom fra den åpne virksomheten.
Med begrenset innsikt i sikkerhetspolitiske spørsmål.
-Ja. -Men dette skal De vite, major.
Dem vi søker nå, er av samme ulla som Ohlsson selv.
-Hva vil De vite? -Så De gjerningsmannen da han gikk?
Hva får Dem til å tro at det var en han?
Det var ingen mann; det var en ung kvinne.
25 år gammel. Ja, høyst 30.
Velkledd. Hun hadde til og med dokumentmappe.
Hun virket veldig opprørt, smelte igjen døren etter seg.
Løp ned trappen som om hun hadde fanden selv i hælene.
Noe som ikke er så merkelig, ved nærmere ettertanke.
Nei.
Kan det ha vært en av disse kvinnene De så?
Nei. Nei, nei, nei.
Henne kjenner jeg igjen.
Det er det polske ludderet som vasket svart hos Ohlsson. Det var ikke henne.
-Er det ingen som virker kjent? -Nei.
Jeg så jo bare ryggen hennes.
Ok. Da får vi takke for hjelpen.
-Adjø. -Tusen takk.
Jævla gubbe! Det hadde vært så enkelt om han bare ...
Hvem har sagt at det skal være enkelt?
Tiden er kommet til å snakke med Stein.
Spør henne om kontakten hennes med Ohlsson.
Nekter hun for å ha vært hjemme hos ham, ber vi om å få pågripe henne.
Men har han ikke sagt noe, er det ikke ...
Nei, men ...
Vi må snakke om det senere, for jeg har besøk.
-Unnskyld. -Hei. Jeanette Eriksson.
-Linda Martinez. -Hei.
-Ja ... -Jaha ...
Avhør med Helena Stein, i dag er det 22. mai 2011.
Til stede: Helena Stein, førstebetjentene Jeanette Eriksson og Linda Martinez.
Avhøret begynner 14.20.
Vi er her fordi vi vil snakke om en gammel bekjent av deg. Kjell Ohlsson.
Kjell Ohlsson? Oi da!
Det er mange år siden. Dere mener Kjell som ble ...? Ja.
Det var en forferdelig historie! Slutten av 80-tallet.
Vil dere snakke med meg om ham? Jeg husker knapt hvordan han så ut.
En fetter av meg kjente ham, Theo Tischler. Tidligere kjent forretningsmann.
Han bor utenlands nå.
Men det var Sten Welander som ble kjent med ham først. Tv-produsent.
Han døde av kreft for fem år siden.
Unnskyld, men jeg blir litt forbauset.
Er det noen som påstår at jeg og Ohlsson var bekjente, er det løgn.
-Nei da, vi spør alle som kjente ham. -Som sagt kjente jeg ham ikke.
-Men du har møtt Ohlsson? -Så klart.
Det må ha vært mer enn 30 år siden - i min radikale ungdom.
Vi var hundrevis av mennesker på den tiden som arbeidet mot samme mål.
Så Ohlsson var Tischlers og Welanders venn?
Ja. Og de møttes helt frem til han døde.
Men om du anstrenger deg for å huske, når var siste gang du møtte Ohlsson?
Som jeg sa tidligere, er det 30 år siden. Eller ...
Nei, nærmere 40 siden, på midten av 70-tallet.
Siden vi søker folk som omgiks Ohlsson -
- da han ble drept, våren 89, er ikke du den rette å spørre.
Nei, absolutt ikke.
Da får jeg og min kollega unnskylde at vi har forstyrret deg. Takk.
Eh ...
Når jeg tenker meg om, så ..
Så er det noe jeg prøver å komme på.
Ja?
Eh ... Jeg ...
Jeg fikk plutselig for meg at jeg møtte ham en gang etter det også.
-Men når det var, det ... -På 70-tallet?
80-tallet?
Definitivt 80-tallet. På slutten, til og med.
Jeg jobbet i et advokatfirma.
Theo bad meg ut på middag fordi jeg hadde hjulpet ham med noe juridisk.
Og du og fetteren din traff hans gamle venn Ohlsson. På restauranten?
Ja. Sånn var det - nok.
Nei, forresten ...
Vi spaserte hjem fra restauranten, på Karlavägen, tror jeg det var.
Theo pekte på et hus og sa at der bor Kjell.
Så foreslo han at ...
At vi skulle gå opp til ham, så han kunne by oss på en drink.
Jeg hadde ikke så veldig lyst. Merkelig at jeg ikke tenkte på det før.
Så du og fetteren din var hjemme hos Ohlsson?
Ja. Jeg drakk et glass vin, og Theo tok en whisky, som han pleier.
Og du husker ikke når dette var. På slutten av 80-tallet ...
Nei, det husker jeg ikke.
Høst? Vinter?
Sommer?
Nei, det var ikke sommer.
Det var vår.
Vår, var det.
Dere kan jo snakke med Theo om det.
-Har du nummeret hans? -Nei, ikke her.
-Dere kan få det i morgen. -Det er ikke nødvendig. Takk for hjelpen.
Og jeg er lei for at vi har heftet deg helt uten grunn. Takk.
Merkelig at jeg ikke tenkte på det før.
Så du og fetteren din var hjemme hos Ohlsson?
Ja. Jeg drakk et glass vin.
Siden Stein innrømmet, til slutt, at hun har vært i Ohlssons leilighet, -
- kan det forklare fingeravtrykkene.
Lukk øynene. Alle sammen. Du også, Martinez.
Alle som er helt overbevist om at Stein drepte Ohlsson, rekker en hånd i været.
Åpne øynene.
-Hvor mange i Säpo vet dette? -Fire med meg.
-Så dere har klart å holde det hemmelig? -Med deg er vi fem.
-Og fetteren, Theo Tischler, vet alt. -Ja.
Hva om han blir sur på henne, får bråk med politiet eller skattemyndighetene, -
- og vil bruke Stein som forhandlingskort?
-Mannen er en tikkende bombe. -Kanskje vi burde drepe ham?
-Ikke meg imot. -Så hva gjør vi nå?
Nå skal jeg snakke med henne.
-Vil du ha et glass vin? -Takk, dette tar ikke lang tid.
Dette er min fredagskos.
Noe sier meg at dette ikke blir en særlig hyggelig samtale.
Nei. Og jeg har overveid alternativene nøye.
-Jeg tror at dette er det beste for ... -Meg?
Samtlige innblandede.
Jeg var naiv og trodde at tysk politi var ute etter å drepe de tyske studentene.
-Det begynte vel sånn. -Jeg skjønte ikke hva de skulle gjøre.
Om du tror at jeg visste noe, har vi ikke så mye å si hverandre.
Jeg har aldri et øyeblikk trodd at du ville vært med på noe sånt.
Theo Tischler, Ohlsson og Welander.
To er døde. Theo er fetteren min, han er som en bror for meg.
Hvor mange flere kjente til denne historien?
De tyske okkupantene, naturligvis.
Jeg vet ikke hvor mange av dem som lever fortsatt.
Jeg har aldri vært spesielt redd eller bekymret for at de skulle si noe.
De husker meg nok ikke. Jeg så ut som et barn; jeg var et barn.
Vi i Säpo har mistanke om at en fremmed makt har planer om -
- å legge press på deg, i fall du blir utnevnt til Sveriges forsvarsminister.
Er du sikker på det?
Ja.
Å, herregud!
Da er det jo godt at du og dine kolleger kan beskytte meg.
Men det er ett problem til: Kjell Ohlsson.
Kjell Ohlsson ...
Han er antagelig ...
... det eneste virkelig onde mennesket jeg har møtt i mitt liv.
Før du sier noe mer - jeg er politimann. Jeg tror at du vet hva det innebærer.
Om du sier noe, kan jeg bli tvunget til å gjøre ting, enten jeg vil eller ei.
Så la meg få si at etterforskningen av din mulige innblanding i drapet, er henlagt.
Statsadvokaten er overbevist om at du ikke hadde noe med det drapet å gjøre.
-Hva mener du? -La meg si det sånn:
Den eneste måten å få deg dømt på, er om du selv innrømmer det.
Jeg har gransket materialet, men min private mening er uinteressant.
Ikke for meg.
Jeg tror at du stakk ham ned.
Men det var ikke overlagt drap.
Jeg tror du ville blitt dømt for legemsfornærmelse med døden til følge.
Kjell Ohlsson sitter i lenestolen sin og regjerer som vanlig.
Spydig og ondskapsfull. Han vil ha mer å drikke, eller noen ekstra sitronskiver.
Når du kommer inn i rommet, har du fortsatt kniven i hånden.
Han sier noe ondt, og før du får tenkt deg om, har du stukket kniven i ham.
Ohlsson farer opp. Rasende. Prøver å få tak i deg. Brøler høyt.
Og plutselig faller han sammen på gulvet.
-Hvorfor skulle jeg gjøre det? -Du skulle tro at ditt liv lå i hans hender.
For Øst-Tyskland hadde kollapset noen dager tidligere.
Han skulle fortelle om ambassaden. Hva hadde han på deg?
Hvorfor forteller du meg dette?
Om noen i regjeringen skulle tilby deg en jobb, er det lurt om du velger en annen.
-Jeg tror ikke at du mangler alternativ. -Hvorfor forteller du meg dette?
-Du bad meg om det. -Du kom hit for å fortelle det.
To grunner: Jeg ville forsikre meg om at jeg ikke tok feil.
-Den andre? -Rettferd.
Jeg syns det er nok med det som allerede har skjedd.
Og hva som kommer til å skje nå, det bestemmer du selv.
-Vil du at jeg skal takke deg? -Nei, hvorfor det?
Det er ikke oss du trenger å uroe deg for, det er helt andre interesser.
Helt andre personer.
Om noen skulle spørre meg, så har du og jeg aldri møttes.
Jeg ble veldig overrasket da jeg ble spurt. Tatt på sengen, som man sier.
Og naturligvis svært smigret.
Men jeg har bestemt meg for å gå tilbake til mitt tidligere liv.
-Hva skal du gjøre nå? -Gå tilbake til privat advokatvirksomhet.
Politikken får klare seg uten meg.
Og jeg får klare meg uten politikken.
Det var ... god whisky.
-Tusen takk. -Vær så god.
Jeg må hjem, hvile meg.
-Pass på deg selv. -Ja.
Dette handler ikke bare om Berg. Det er en hel epoke som forsvinner.
Lurer på hvilke hemmeligheter han tar med seg i graven.
Jeg vil ha en ny jobb.
Det var trist å høre. Hva vil du ha?
Jeg er politimann. De siste årene er det som om jeg har gjort helt andre ting.
Før jeg slutter, vil jeg ha en jobb -
- der jeg kan få dømt et og annet ondt menneske.
De som gjør livet til et helvete for vanlige mennesker.
-Det var derfor jeg ble politimann. -Da skal jeg ordne det.
Takk.
Jeg må ha vært ti år, tror jeg. Broren min var tre år eldre.
Han hadde høstet blomkål hele sommeren for å få råd til et luftgevær.
Han pusset det, tok det fra hverandre, satt det sammen igjen, oljet det.
Men han skjøt aldri med det, noe som selvfølgelig drev meg til vanvidd.
Selv om jeg er lillebror, har jeg alltid vært verbalt begavet.
Til slutt fikk jeg overtalt ham til å ta geværet med ut i skogen.
Vi la oss i mosen og ventet. Så kom det en due og satte seg på en gren.
Han legger an, sikter, men trykker ikke av.
Han vil ikke, han kan ikke. Jeg setter spørsmålstegn ved hans mandighet:
"Men skyt da, din feiging!"
"Skyt, for faen!"
Og så trykker han av, og duen faller i bakken med et lite dunk.
Jeg ble fylt av en voldsom skrekk.
En følelse av avsky som jeg aldri har opplevd senere.
Broren min får panikk og løper sin vei. Jeg går frem til fuglen, ser at den lever.
Jeg forstår at jeg må prøve å redde den. Jeg tar den opp og løper.
Jeg føler at livet ... livet renner ut av den lille kroppen.
Men jeg løper videre. Jeg stopper først når jeg er hjemme.
Jeg faller på kne med fuglen i gresset foran meg.
Far har sett alt fra kjøkkenvinduet, så han kommer og stiller seg over meg.
Jeg gråter og jeg skriker:
"Egon har skutt en due. Jeg prøvde å stoppe ham - han hørte ikke på meg."
Vi begravet fuglen sammen, og på kvelden våget broren min seg hjem.
Da gav far ham en ørefik med håndbaken.
Far tok geværet fra ham.
Egon gråt og prøvde å forklare at det var jeg som stod bak.
At det var min feil. Men far hørte ikke på ham.
Han stilte geværet mot en huggestabbe og knekte det med en slegge.
Så kastet han bitene i en bøtte.
Helte bensin over og tente på.
Det bålet glemmer jeg aldri. Det ble ikke middag på broren min den kvelden.
Jeg fikk flesk med løksaus. Bringebær og krem til dessert.
Og Bonanza på tv.
Spørsmålet mitt er da:
Da var jeg ti år. Ti år.
Gjør dette meg til et dårligere menneske i dag?
-Hva er det? -Gamle bilder.
Kast dem.